Veřejná podpora

A.	Úvod

1.	Na úvod je třeba připomenout, že veřejná podpora je nikoli pouze právním, ale také ekonomickým problémem. Její regulace je součástí širší ochrany hospodářské soutěže. Podstatou veřejné podpory je fakt, že narušuje nebo by mohla narušit hospodářskou soutěž a tím zvýhodňovat určité soutěžitele před jinými. Následkem pak může být větší konkurenceschopnost podporovaných subjektů. Je zřejmé, že omezení spojená s poskytováním veřejné podpory mají především za cíl udržovat rovné tržní podmínky.
2.	Institut veřejné podpory nabyl na našem území většího významu po vstupu České republiky do Evropské unie (dále jen EU) v roce 2004, a to z toho důvodu, že jsme plně akceptovali právní úpravu veřejné podpory obsaženou v právu Evropských společenství (dále jen ES). Tato skutečnost ale neznamená, že by veřejná podpora byla před tím českému právu zcela neznáma. Již v Evropské dohodě zakládající přidružení mezi Českou republikou na jedné straně a ES a jejich členskými státy na straně druhé ze dne 4. 10. 1993, která nabyla platnosti dne 1. 2. 1995, bylo v článku 64 stanoveno, že jakákoli veřejná podpora, která narušuje soutěž nebo hrozí jejím narušením v důsledku zvýhodňování některých podnikatelských jednotek nebo výroby určitého zboží je neslučitelné s řádným působením této dohody. V roce 2000 byl přijat zákon č. 59/2000 Sb., o veřejné podpoře, který upravoval postup při posuzování slučitelnosti veřejné podpory se závazky České republiky vyplývajícími z Evropské dohody. Rozhodovacím orgánem byl do roku 2004 Úřad pro ochranu hospodářské soutěže (dále jen ÚOHS). Nyní je dle nového zákona č. 215/2004 Sb., o úpravě některých vztahů v oblasti veřejné podpory, ÚOHS orgánem koordinačním, poradenským, konzultačním a monitorovacím. O slučitelnosti veřejné podpory se společným trhem rozhoduje Evropská komise (dále jen komise) sídlící v Bruselu.

B.	Právní úprava veřejné podpory

1.	Pokud jde o právní rámec veřejné podpory, je základní úprava obsažena ve Smlouvě o založení ES (dále jen Smlouva), která je závazná pro všechny členské státy a má přednost před národním právním řádem. Rozhodující jsou články 87 a 88 Smlouvy, které vymezují definiční znaky veřejné podpory. V prostředí Libereckého kraje se tedy veřejnou podporou rozumí podpora v jakékoli formě 
z rozpočtu Libereckého kraje, která narušuje nebo hrozí narušením hospodářské soutěže tím, že zvýhodňuje určité podniky nebo určitá odvětví výroby a ovlivňuje obchod mezi členskými státy EU. Z uvedeného vyplývá, že veřejná podpora není pozitivně definována, nýbrž je vymezena souhrnem určitých znaků. V každém konkrétním případě je nutno rozhodnout, zda-li jsou všechny znaky dány. K jednotlivým znakům veřejné podpory lze ještě dodat:

a)	veřejná podpora může být také poskytnuta z prostředků subjektů, které jsou zřízeny krajem nebo v nich má kraj majoritní podíl; v tomto případě je rozhodující, zda příslušné opatření je kraji přičitatelné, tj. zda například zástupci kraje hlasovali pro určité opatření většinově apod.
b)	formou veřejné podpory může být jakékoli opatření; v praxi jsou nejčastější dotace nebo jinak nazvané finanční podpory; charakter veřejné podpory může také mít např. výpůjčka, prodej za netržní cenu, pronájem za netržní cenu, prominutí pohledávky apod.
c)	podnikem se rozumí dle evropského práva jakákoli entita, která vyvíjí ekonomickou činnost, tj. účastní se tržních vztahů; nejčastěji půjde o obchodní společnosti; není ale vyloučena veřejná podpora u subjektů, které primárně nebyly zřízeny za účelem dosahování zisku (např. příspěvkové organizace), a to vzhledem k jejich doplňkové činnosti, která může být podnikáním; vždy je nutné sledovat, zda-li se podporuje určitá ekonomická činnost
d)	výhodou se rozumí prospěch, který by příjemce za obvyklých podmínek na trhu nezískal
e)	dotčení obchodu mezi členskými státy EU je dovozováno ze skutečnosti, že příjemce exportuje do členských států EU, že sice neexportuje do členských států EU, ale výhoda jej posílí na národním trhu, nebo příjemce exportuje do třetích zemí, kde soutěží s podniky EU; komise dovozuje, že opatření, které má lokální charakter, neovlivňuje obchod mezi členskými státy EU
2.	Pokud určité opatření naplňuje všechny výše uvedené znaky, jde o veřejnou podporu, a tato je obecně zakázána. Jediným orgánem, který může rozhodnout o tom, že veřejnou podporu je možno poskytnout, je komise. Poskytovatel je tedy v tomto případě povinen svůj záměr komisi oznámit (notifikovat). Ze zákazu poskytovat veřejnou podporu zná evropské právo výjimky. Asi tou v praxi poskytovatelů nejpoužívanější je tzv. podpora malého rozsahu (de minimis). Podporu de minimis upravuje nařízení komise č. 1998/2006 a nařízení Komise ES č. 1860/2004 (pro oblast zemědělství a rybolovu). Podstatou podpory de minimis je to, že vzhledem ke své výši nenaplňuje všechna kritéria veřejné podpory, a proto ji právo nepovažuje za veřejnou podporu a lze ji za splnění stanovených podmínek příjemcům poskytnout. Pravidlo de minimis se používá právě tam, kde by jinak o veřejnou podporu šlo anebo má poskytovatel o existenci veřejné podpory pochybnosti. Jinými slovy, z podpory, která by mohla být veřejnou, se za použití pravidla de minimis a splnění všech podmínek stane podpora „neveřejná“ a tudíž povolená. 
a)	Poskytovatel může poskytnout příjemci podporu de minimis jednak podle nařízení 1998/2006 a to na jakýkoliv účel, ale za podmínky, že celková výše podpory de minimis poskytnuté jednomu podniku nepřesáhne částku v Kč odpovídající 200 000 EUR za období tří let. Celková částka podpory de minimis udělená každému jednotlivému podniku činném v odvětví silniční dopravy nesmí přesáhnout částku v Kč odpovídající 100 000 EUR za období tří let. Období se pro účely nařízení č. 1998/2006 stanoví podle roků používaných podnikem k daňovým účelům. Podporu de minimis lze podle nařízení č. 1998/2006 poskytnout podnikům ve všech odvětvích s výjimkou podniků činných v odvětví uhelného a ocelářského průmyslu, průmyslu stavby lodí, zemědělství 
a rybolovu. Dále se toto nařízení nevztahuje na podpory na činnosti vztahujících se k vývozu, na podpory domácího trhu (podmíněné preferováním zboží domácího před dováženým), na podpory udělené podnikům v obtížích a na podpory na nabývání vozidel pro silniční nákladní dopravu poskytované podnikům provozujícím silniční nákladní dopravu pro cizí potřebu. 
b)	Pro oblast zemědělství a rybolovu je třeba postupovat podle nařízení 1860/2004. Podle tohoto nařízení nesmí celková výše podpory de minimis poskytnutá jednomu podniku v zemědělském odvětví a odvětví rybolovu v kterémkoli tříletém období přesáhnout částku v Kč odpovídající 3 000 EUR. 
c)	Před poskytnutím podpory de minimis je její poskytovatel povinen přezkoumat, zda jejím poskytnutím nebude překročen pevně stanovený limit za příslušné období a za tímto účelem je povinen si od příjemce vyžádat prohlášení v psané nebo elektronické podobě o jakýchkoli dalších podporách de minimis, které tento příjemce obdržel v příslušném období. 
d)	Dle výše uvedených nařízení komise je poskytovatel povinen informovat příjemce o tom, že se mu poskytuje podporu de minimis s výlučným odvoláním na příslušné nařízení, citací jeho názvu a jeho zveřejnění v Úředním věstníku Evropské unie. Tuto povinnost plní Liberecký kraj ve smlouvě s příslušným příjemcem.

3.	Porušením povinností stanovených pro oblast veřejné podpory může být komisí poskytnutá podpora prohlášena jako nezákonná. Důsledkem toho je povinnost příjemce vrátit celou podporu navýšenou o tzv. referenční sazbu, která v současné době činí pro Českou republiku 4,24 % za rok. 

C.	Závěr

Závěrem lze shrnout, že veřejná podpora je významným právním i ekonomickým institutem. Základní úprava vychází ze Smlouvy a dále z příslušných evropských předpisů, které upravují podrobná procesní 
i hmotněprávní pravidla. Veřejná podpora, pokud naplňuje všechna kritéria, je obecně zakázaná a nelze ji bez souhlasu komise poskytnout. Tento zákaz není ovšem absolutní a existují z něho výjimky. Z hlediska administrativní nenáročnosti pro poskytovatele a příjemce je v praxi nejčastěji používaná jako výjimka  podpora de minimis. Podpora de minimis není podporou veřejnou a komisi se proto neoznamuje. Je ale nezbytné dodržet povinnosti stanovené v nařízení č. 1998/2006 a nebo v nařízení č. 1860/2004. Nesplněním povinností vyplývajících z předpisů o veřejné podpoře může mít za následek vrácení podpory v celé výši s úrokem, což může být pro řadu menších podniků likvidační.